Teija
Auvisen tapasin kesäkuun alussa 2014 anoppinsa Eila Roineen luona
kahvittelun merkeissä.
Vuonna
1959 syntynyt Teija on horoskooppimerkiltään Kalat.
-
"Olen syntynyt Oulussa. Olen evakkoperheen lapsi eli sukuni on
lähtöisin Karjalasta ja isäni puolelta on lisäksi viitteitä
venäläisestä perimästä. Kotini on Kemissä ja sieltä lähdin
aikanaan tänne Tampereelle, 18-vuotiaana.”
Mitä
harrastat? - ”Harrastan liikkumista. Aika tahtoo välillä
kiristää. Lisäksi teen paljon käsitöitä ja luen. Rakastan
elämäkertoja. Dekkarit laiturilla kuuluvat kesään. Mieheni Tommi
osti taannoin sellaisen e-kirjojen lukulaitteen ja pilkkasin sitä
siitä, koska kädessä kuuluu olla kunnon kirja! Oltiin sitten
reissussa ja multa loppui kirjat, mutta hän vaan jatkoi.
Ylimielisenä lainasin sitä laitetta, ja hemmetti, sehän olikin
kätevä. Siinä oli se taustavalokin yön hämäriin hetkiin.
Hankin sitten itsellenikin sellaisen. Sinne on ladattu nyt
kaikenlaista luettavaa yhden klikkauksen päähän!”, Teija kertoo
tyytyväisenä.
Osaatko
soittaa jotain soitinta? - ”Ikävä kyllä en, ja se kyllä
kaihertaa. Lapsena olisin halunnut pianotunneille, mutta vielä
enemmän halusin balettikouluun. Olin vähävaraisesta kodista, enkä
voinut saada molempia. Piti valita ja tietysti valitsin baletin.”
Mitä
sanoisit ammatillisessa mielessä sinun vahvuudeksesi? - ”Tuntuu
siltä, että joku toinen osaisi vastata tähän paremmin... Sanotaan
näin, että olen aika fleksiibeli näyttelijä, eli taivun aika
moneen, enkä tarkoita pelkästään fyysisiä ominaisuuksia! En sano
heti "ei"…ainakaan kokeilematta. Olen hyvä
joukkuepelaaja. Voisiko sanoa, että olen herkkä ja herkkä
huumorille. Naurun ja itkun raja on aina yhtä mielenkiintoista.
Rohkeuden ja eräänlaisen elämänhulluuden tunnen löytäneeni
vasta iän kautta. Se on löytynyt elämällä.”
Mikä
olisi sellainen taito (soittotaidon lisäksi), jonka haluaisit osata?
-”Kyllä se sinne laulupuolelle menee. Jossain vaiheessa jopa
pelkäsin omaa äänenkäyttöäni. Tottakai ikä ja kokemus tuo
lisää rohkeutta, mutta kuitenkin. Pidin itseäni aina sellaisena
piipittäjänä, mutta työssä roolin karaktäärin kautta olen
saanut itsestäni paljonkin ääntä ulos! Uskomatonta, mutta olen
laulanut operetissa "Viktorian husaari" O Lia Sanin roolin…
älä vaan kysy multa vuosilukua. Kävin tosi uutterasti
laulutunneilla ja treenasin ääntäni ja sanotaan näin, että
rimassa roikkuen sen roolin tein, mutta tein kuitenkin.”
Entä
ammatin ulkopuolelta joku taito, jonka haluaisit osata? -”Haluaisin
olla viiltävän hyvä matematiikassa. Eli olen siis tosi huono.
Perheeni vinoilee siitä iloisesti…Luulen, että puhtaasta armosta
en saanut koulussa ehtoja. Muistan huutaneeni
matematiikanopettajalleni, että hommaan sellaisen ammatin, jossa
matematiikkaa ei tarvita. ”Sellaista sinä et löydä!” vastasi
opettaja. Tavallaan löysinkin, mutta aina se tulee silti vastaan ja
tämän suhteen olen jo luovuttanut. Siksi laskukone on ystäväni.”
Löytyykö
suvustasi muita teatterialalla olevia? - ”Ei löydy. Äitini kyllä
kirjoittaa, eli kirjallista osaamista löytyy…Noista vahvuuksista
muuten vielä, eli kirjoittaminenhan on mun vahvoja puoliani. Tai se
on aina ollut jotenkin luonnollista mulle. Koulussa rakastin
kirjoittaa aineita ja aina niitä luettiin luokalle ja tunsin, että
niitä tykättiin kuunnella. Mutta sitten lukiossa äikän opettajani
alkoi hehkuttaa minua "ällän kirjoittajana" ja otin
siitä tosi rankkoja paineita. Mutta nyt, kyllä, nautin kirjoittaa.
Olen kirjoittanut kaksi näytelmää, jotka on kantaesitetty TTT-
ssa. ”Korsetti” oli näytelmä viidelle naisnäyttelijälle
naisnäyttelijän elämästä. Ohjasin sen myös itse ja tein
koreografian. Tapio Parkkisen kanssa kirjoitettiin yhdessä
tanssimonologi ”Martta eli perhonen piilossa”. Se liittyi
baletin maailmaan ja erään balettisuvun elämään. Rakastin
näytellä ja tanssia Martan tarinaa ja kaikkia niitä monia, hulluja
sukulaisia isoäidistä rakastettuun. Esitykset katkesivat, kun
eturistisiteeni katkesi. Mutta muisto elää vielä kropassani.
Kirjoittaminen kulkee koko ajan mukanani. Ainakin suunnittelen, jos
en kirjoita.”
![]() |
(c) Kari Sunnari |
Milloin
olet kiinnostunut näyttelemisestä/teatterista ja onko siihen
vaikuttanut joku henkilö tai asia? - ”Ei kukaan henkilö
erityisesti. Ajauduin teatteriin tanssin kautta. Muistan hyvin, kun
näin televisiosta Joutsenlammen. Olin reilusti alle kouluikäinen.
Se oli järisyttävä kokemus. En tiennyt mitä se oli, mutta siitä
lähtien tanssin aina ja joka paikassa. Puukengillä, että pääsin
varpailleni. Tokaluokkalaisena pääsin monen itkun ja rukoilun
jälkeen balettikouluun. Olin täysin varma, että minusta tulisi
isona balettitanssija. En epäile, etteikö minulla jonkinlaisia
edellytyksiä olisi ollutkin. Olisimmepa vain asuneet etelämpänä.
Kaivoin
tietoa Oopperan balettikoulusta, jonne suunnittelin pyrkiväni.
Balettiopettajanikin kannusti hämmentyneen varovaisena.
Epätoivoistahan se tietysti oli, mutta touhusin kovasti! Olisin jopa
voinut asua tätini luona Helsingissä. Äitini sitten puhalsi pelin
poikki, ja kyllähän minä sen ymmärsin…myöhemmin aikuisena ja
äitinä. Myöhemmin balettikoulu loppui Kemissä, mutta jatkoin
Oulussa. Kahtena päivänä viikossa, välillä kolmenakin, junailin
koulupäivän jälkeen Ouluun balettitunneille ja yöjunalla takaisin
kotiin. Olin kyllä hirvittävän tarmokas.
Sitten
Kemin teatteri haki tanssijoita musikaaliin "Cabaret".
Ruth Matso Tampereelta vieraili koreografina ja Päivi Istala ohjasi.
Pääsin mukaan ja siellä sauhusin ilotyttönä
Kit-Kat-Klubilla…Sittemmin Päivi Istala muisteli, että oli
tuntenut kauhunsekaista ihailua suorituksestani. Herranen aika,
taisin olla kuudentoista! Joku mulla kuitenkin siellä naksahti ja
ajattelin, että waude, tämä on sitä mitä haluan tehdä.
Siis,että minähän voin olla näyttämöllä kuka tai mikä vaan.
Mahdollisuudethan olisivat rajattomat! Muistan sen ajatuksen vieläkin
hyvin kirkkaana.
Tämän
jälkeen sain aika suuren puheroolin ”Sahankarilaiset”-näytelmästä.
Matti Miikkulainen ohjasi. Muistan, että mulla oli näytelmässä
monologi, jossa kerroin painajaisunen vanhalla keminmurteella. Sillä
samalla monologilla pyrin myöhemmin teatterikouluun. Kemin
teatterissa nimittäin kertoivat, että Tampereella olisi haut ja
kehoittivat mua pyrkimään, jotta tietäisin millaista se sitten on,
kun myöhemmin haen oikeasti teatterikouluun. Minä lähdin
pyrkimään enkä kyllä tiennyt mistään mitään. Todellisena
umpukkana menin vaan ja varmaan sen takia pääsinkin sisään. Enhän
mä edes tiennyt mitä improvisaatio on. Ei mulla ollut muuta
kokemusta kuin ne balettikoulun kevätnäytökset ja Kemin
teatterissa pari juttua. Ihan intuition voimalla mentiin niin
teatterissa, kuin pääsykokeissakin. Toiseen vaiheeseen mennessäni
olin hädissäni lainannut Kemin kirjastosta junamatkalla luettavaksi
teoksen ”Draaman estetiikka” enkä tajunnut siitäkään mitään.
Jo Oulun kohdalla paiskasin kirjan pois.”, Teija muistelee
nauraen.
”Tampereen
IV:lle Näyttelijäkurssille, eli nykyiselle Nätylle, pääsin
vuonna 1977 ja valmistuin 1981. Samalla kurssilla olivat kanssani
Ritva Jalonen, Tiina Weckström, Anneli Ranta, Aliisa Pulkkinen,
Seppo Pääkkönen, Ilpo Hakala, Jukka Rantanen, Markku Maasilta,
Markku Hokkanen, Esko Vatula ja Tommi Auvinen (nykyinen mieheni,
vaikkakin niihin aikoihin huitelimme ihan eri ympyröissä!)”
Entä
muut mahdolliset teatteriin liittyvät opinnot? - ”Ei mulla
varsinaisesti muuta ole. Joskus takavuosina olen käynyt TeaKissa
laulun ja puheen kesäkursseilla. Tanssiin liittyen on sitten
enemmänkin opintoja. Olen opiskellut tanssia Kuopiossa ja Lontoossa
eripituisilla kursseilla, mm. Laban- centerissä ja
teatterikouluaikoina tietysti täällä Tampereella. Täällä oli
silloin hirveän hyviä tanssiopettajia. Minähän olin päässyt
kuin taivaaseen.”
Jos
et olisi nyt tällä alalla, millä alalla mahdollisesti olisit? -
”Kyllä se varmaan jollakin tavalla liittyisi kirjoittamiseen tai
historiaan. Miksei myös jotain, joka liittyy käsillä tekemiseen.
Koen sen vastapainona tälle nykyiselle työlleni, koska heti näet
kättesi jäljen ja tuloksen, oli se hyvä tai huono.”
Miksi
olet näyttelijä? - ”Mä olen fatalisti, eli kohtalo kuljettaa.
Satuin pääsemään ensiyrittämällä teatterikouluun, enkä voi
tietää, olisinko pyrkinyt toisen kerran. Minusta ei tullut koskaan
ylioppilasta, koska pääsin kesken lukion teatterikouluun.
(Tyttölyseon kasvattina se on ikuinen trauma, se lakittomuus
Vappuna!) Jos minusta olisi tullut ylioppilas, olisinko sittenkin
jossain muualla… En voi tietää. Luulen, että tämä on mun
kohtaloni ja sen takia olen näyttelijä! Mutta kyllä mä myös
rakastan työtäni. Minulla on ollut hyvin vaikeitakin aikoja
urallani ja olen miettinyt, että jatkanko vai enkö.
Puolet
mun sydämestäni sykkii tanssille ja jos mulla ei olisi ollut sitä
vaihtoehtoa mukana niihin aikoihin, niin en tiedä olisinko mä
näyttelijä tällä hetkellä. Minun on ollut mahdollisuus hengittää
vapaammin tanssin ja kirjoittamisen kautta. Se on niin monisyinen
kudelma…miksi olen näyttelijä. Ei siihen ole vain yhtä
vastausta.”
Miten
ajatuksesi itse näyttelijän työstä ovat muuttuneet tässä
vuosien varrella? - ”Pohjalla on se sama ahaa-elämys kuin silloin
"Cabaret"n tanssityttönä eli vain taivas on rajana!
Paitsi ei se niin yksinkertaista ollutkaan.
Joka
kerta, kun saa uuden pääkirjan käsiinsä, on alussa ja uuden
edessä. Mutta nyt, kun on enemmän elettyjä vuosia takana,
materiaaliakin on enemmän ja työ on sillä tavalla helpompaa. Silti
se ei ole aina helppoa. Ja vaikka se on joskus kauhean jännittävää,
niin silti se on myös rennompaa ja nautittavampaa. Vaikka työ onkin
joskus raastavaa ja rankkaa, nautin suunnattomasti työstäni.”
Mikä
on ollut tärkein oppi, jonka olet urasi varrella saanut ja
keneltä/mistä se on tullut? - ”En osaa sanoa ketään tiettyä
erityisesti, paitsi että tuo anoppi tuolla viereisessä huoneessa
(eli Eila Roine) on sellainen. Hän lähestyy työtään sillä
tavalla, jonka allekirjoitan täysin. Ajattelen saman suuntaisesti ja
sen takia hänen kanssaan on helppoa tehdä töitä. Tommin kanssa
ajattelemme teatterista myös samalla tavalla. Totaalinen rehellisyys
ja se, että olet avoin työllesi – se on se juttu.”
Onko
sinulla mahdollisesti ollut omia ammatillisia esikuvia, joita ihailet
tai arvostat erityisesti? - ”Mä tykkään Eilan tavasta tehdä
töitä, samoin Maria Aro, Tuire Salenius...jos ajatellaan näin
läheltä ja Suomesta. Muistan myös, että Eeva-Kaarina Volanen teki
minuun suunnattoman vaikutuksen. Hän hehkui jotain käsittämätöntä
iättömyyttä! Ulkomaalaisista ihan ehdottomia ovat Judy Dench ja
Maggie Smith.”
Kuka
olisi unelmiesi vastanäyttelijä, jos saisit maailmasta valita ihan
kenet tahansa? - ”Naisista Judy Dench. Miehistä jo edesmennyt
Veijo Pasanen. Anthony Hopkins.”
Entä
kenen kanssa haluaisit laulaa dueton? - ”Apua! Ewan McGregorin
kanssa tekisin koko "Moulin Rouge"-elokuvan uudestaan…en
siis uusiksi, koska se on yksi täydellisimmistä elokuvista, joita
olen nähnyt.”
Missä
eri teattereissa olet näytellyt? - ”Tampereen Teatterissa 1981-
1985 ja Tampereen Työväen Teatterissa olen ollut vuodesta- 85.
Koreografioita olen tehnyt sitten monessakin eri teatterissa TTT:n
lisäksi, mm. TT:ssa, Seinäjoella, Turun ruotsalaisessa teatterissa
ja kesäteattereissa Turun Samppalinnassa ja Pyynikillä. Niin, ja
Komediateatterille olen ohjannut yhden lastennäytelmän.”
Mainitse
muutama itsellesi tärkeä roolityö. - ”Jännää muuten, että se
ei välttämättä liity siihen, että onko iso vai pieni rooli.
TT:n
Frenckell-näyttämö valmistui vähän sen jälkeen, kun olin
valmistunut teatterikoulusta ja siellä ranskalainen Michel Dubois
ohjasi ”Epärakkautta”-nimisen näytelmän. Se oli oikeastaan
kooste eri näytelmäkirjailijoiden teksteistä. Siinä käsiteltiin
rakkaudettomuuden lisäksi myös uutta teatterirakennusta monelta eri
kantilta. Yleisö siirtyi paikasta toiseen näyttelijöiden mukana.
Roikuin hirressä ja kerroin kohtalostani sisääntuloaulan
lasikaapissa…muunmuassa.
TTT:ssa
Arturo Corso ohjasi Dario Fo´n ”Mysterio Buffo”-ilveilynäytelmiä
ja meitä oli suurella näyttämöllä miehiä ja naisia, tyhjä
näyttämö, keppejä, tuoleja ja pöytiä. Siinä oltiin
puhtaimmillaan teatterintekemisen äärellä.
Ja
sitten Jirí Suchýn ohjaama Revyy Faust, jonka tarina sijoittui
Prahaan toisen maailmansodan aikaan. Olin siinä revyylaulaja, ja oli
suuri onni, että pääsin siihenkin mukaan. Työviksessä Tommin
ohjaama ”Veriveljet” oli tärkeä juttu – olin siinä Linda,
eli tyttö johon molemmat veljekset rakastuvat.”
”Mietin
myös sellaisia roolitöitä, jotka on tavallaan etappeja ja
nytkäyttäneet mua eteenpäin. Juha Malmivaara ohjasi
”Puukkojunkkarit” ja mukana oli myös koreografikaksikko
Tanssiteatteri Eri:stä, ja oli mahtavaa kokea se tapa, jolla
Malmivaara houkutteli minut saamaan itsestäni irti asioita, joita en
ollut koskaan näyttämöllä tuonut esiin. Liikkeen kautta mentiin
ja löysin tietynlaisen hulluuden itsestäni ja rohkeuden! Sen
jälkeen mä olen ollut paljon rohkeampi ja olen uskaltanut antaa
itsestäni paljon enemmän ulos. Se sysäsi mut tavallaan luovaan
myllerrykseen, ja tuon jälkeen mä kirjoitin sen ”Korsetin” ja
tanssimonologinkin. Ja tietysti viimeisimmistä töistäni ”Hiljaiset
sillat” tulee varmasti olemaan mun ikuinen rakkaani. ”Elokuu”
oli myös aivan ihana ja ”Puheluita”. ”Pieni raha”, ja ”Grace
ja Glorie” tietysti! Eilankin kanssa ollaan oltu samoissa
näytelmissä paljon, muttei koskaan kunnolla vastakkain, kunnes
sitten 2008 tuli tuo ”Grace ja Glorie”. Siitä tuli menestys.
Päästiin sen kanssa Teatterikesään ja keikkailtiin paljon
Ruotsia myöten”, Teija muistelee lämmöllä.
Onko
sinulla tai onko ollut jotain roolihaavetta? - ”Aikoinaan olisin
hirveästi halunnut tehdä ”Romeon ja Julian” Julian, mutta
sitten tapahtui yksi helpottava juttu Savonlinnan Oopperajuhlilla,
jossa näin Romeo ja Julia-baletin. Se oli niin mieletön kokemus,
että sen jälkeen ajattelin, että tuossa se nyt oli, mun ei
tarvitse tuota enää tehdä! Siinä esityksessä ei tarvittu
sanoja, ja mä vapauduin siitä roolista. Joskus tulee se hetki, kun
saa kuulla jonkin tietyn näytelmän tulevan ohjelmistoon…sydänalassa
kouraisee, ja sitä vaan tietää, että siinä olisi mun roolini.
”Hiljaiset sillat” ja Francesca oli juuri sellainen rooli. En
siitä kenellekään puhunut, vaan se oli hiljainen toive ja mä olin
niin onnellinen kun kuulin, että saan sen tehdä.”
Mikä
on mielestäsi parasta teatterissa? - ”Sekä katsojana, että
tekijänä parasta on se, että saat hetkeksi upota jonkun toisen
ihmisen tarinaan ja elämään. Teatteri on leikkiä. On ihanaa olla
se pari tuntia ihan toisessa maailmassa ja toisen ihmisen nahoissa.”
Miten
sinä määrittelisit sanaparin ”teatterin taika”? - ”Se
liittyy vähän tuohon edelliseen vastaukseen. Kun katsoja ja
teatterin tekijä hengittävät samaa ilmaa ja samaan tahtiin. Kun
katsojana unohdat sen, että olet katsoja. Luulet olevasi mukana
näytelmässä. Itselleni on käynyt niin katsomossa ja sen tuntee
silloin myös näyttämöllä oleva. Se on taianomainen hetki, kun
sydämet sykkii samaan tahtiin. Se on maagista.”
Mitkä
asiat inspiroivat sinua? - ”Mua inspiroi arki ympärilläni.
Inspiroidun hyvin monenlaisista asioista, pienistäkin. Toisen
ihmisen nauru vaikkapa kaupan kassalla... On hirveän ihanaa istua
jossain kahvilassa ja seurailla ihmisiä ja arkea ympärillä.
Kuuntelen myös paljon musiikkia. Luonto inspiroi ja veden läheisyys.
Lapset ja vanhukset. Ihan tavallinen arki saa mut sitten
kehittelemään tarinoita päässäni.”
Podetko
ramppikuumetta/esiintymisjännitystä? - ”Kyllä poden, mutta
näihin vuosiin mennessä olen jo ymmärtänyt sen, että kaikki on
käytävä läpi eikä siitä mihinkään pääse. Kyllä se sitten
helpottaa, kun pääsee näyttämölle. Pukuhuonekaverini Hokkasen
Minnan kanssa aina huokaillaan, että kuinka me taas ollaan itsemme
tämmöiseen tilanteeseen laitettu!
Kyllä
mua jännittää, mutta enää se ei ole paniikin paikka.
Omaistenkenraali on mulle pahempi paikka kuin ensi-ilta. Ensimmäinen
yleisökontakti on aina yhtä jännittävää, koska silloin ollaan
totuuden edessä, että toimiiko tämä.”
Onko
sinulla jotain omia rutiineja tai rituaaleja, joita huomaat tekeväsi
aina ennen esitystä tai esityspäivinä? - ”Muistan, että minulla
oli jossain vaiheessa sellaisia lähes pakkomielteenomaisia
rituaaleja, joista tietoisesti pyristelin pois huomattuani, että nyt
tämä ei edesauta mun oloani vaan päinvastoin. Nyt mulla on
ajatuksen tasolla asioita, joita teen tai keitä ajattelen.”
Kerro
joku kommellus. -”Juuri eilen oli Eilan kanssa puhetta pukijoista.
TTT:ssa on rautaisia pukijoita. Aina ei silti mene putkeen…Isolla
puolella pyöri näytelmä Urpo Lahtisesta, ”Lehtikeisari”
nimeltään ja mä esitin siinä Urpon vaimoa. Lopussa vietettiin
Urpo Lahtisen hautajaisia ja mulla oli minkkiturkki päällä
hautajaissaattueessa. Edellisestä kohtauksesta oli salamannopea
vaihto ja mulla ei ollut sen turkin alla muuta kuin alusvaatteet ja
korkeakorkoiset nahkasaappaat, ja pukija laittoi mulle ne kengät.
Reidar Palmgrenin käsipuolessa menin sitten hautajaissaattueessa pää
painuksissa ja yllättäen huomaan, että ne kengät sojottaa miten
sattuu, eli mulla oli ne väärissä jaloissa! Mua alkoi naurattaa
ihan kauheasti ja peitin kasvoni käsilläni ja hytkyin siinä. Sain
naamioitua sen itkuksi, mutta kyllä oli piinallisia ne minuutit
siinä!” Teija nauraa.
Kerro
joku hyvä muisto. - ”Mä suhtaudun ihmisten nimiin intohimoisesti
ja mietin, miksi juuri tuo nimi on annettu juuri tuolle ihmiselle…Se
ei ole pikku juttu.
Nuorimmaisemme
nimi on Eilamaija Amelia, ja häntä kutsutaan Ameliaksi. Hän syntyi
kuukautta liian aikaisin ja sektiolla. Emme tienneet, kumpi sieltä
olisi tulossa ja pojan nimi oli sitäpaitsi ollut kauan valmiina.
Tuli vähän kiire. Varmaa oli, että ensimmäiseksi nimeksi tulisi
Eilamaija, mutta pohdittiin ankarasti sille jatkoa. Hyvä ettei
riidaksi mennyt…Näin sitten leikkausta edeltävänä yönä unta,
jossa sain tytön, jonka nimi on Amelia. Siinä se oli! Esikoisemme
on Vili Valtteri, keskimmäinen Juulianna Alina. Voi, niilläkin on
omat tarinansa. Mä olen nimifriikki.”
Tulevia
roolejasi tai muita töitäsi? - ”Tällä hetkellä harjoitellaan
”Vanhan naisen vierailua”, mulla on siinä parikin roolia ja se
on ensi-illassa lokakuun puolivälissä. Ensin tulee kuitenkin
syyskuussa ensi-iltaan ”Pekka Töpöhäntä”, ja siihen olen
tehnyt koreografian ja näyttelen myös.”
Mikä fiktiivinen hahmo haluaisit olla ja miksi?- ”Facebookissa pyöri
sellainen testi, että mikä Disney-hahmo olisit. Tyttäreni
Juuliannan mielestä mä olen Pocahontas, ja se mä haluaisin kyllä
ollakin. Intiaanit ovat kiehtoneet aina. Heidän uskontonsa, tapansa,
yhteytensä luontoon…heidän kohtalonsa. Ja nyt tarkoitan ihan
faktaa.”
Jos
sinulla olisi jokin supervoima, mikä se olisi? - ”Haluaisin osata
lentää. Unissani lennän usein.”
Jos
saisit viettää päivän miehenä, mitä tekisit? - ”Mä
toivoisin, että se mies joutuisi tilanteeseen, jossa sillä olisi
leikki-ikäisiä lapsia ja se lähtisi harjoituksista, kävisi
kaupassa, hakisi lapset tarhasta, tekisi ruuan ja pistäisi
huushollin kuntoon ja lähtisi sitten takaisin töihin. - Näin.
Kaikki ei tiedä millaista pyöritystä tämä välillä on ollut.
Mies mun kotonani tietää, mutta moni ei tiedä.”
Jos
ihminen menisi syksyllä talviunille ja heräisi keväällä, mitä
ottaisit omaan talvipesääsi mukaan siltä varalta, että heräät
kesken kaiken? - ”Ottaisin hyvän ja niskaa tukevan tyynyn sekä
dekkarin ja elämäkerran. Evääksi hyvää punaviiniä ja ihanaa
muhevaa ruokaa. Ja kynttilälyhdyn!”
Jos
rakentaisit puuhun majan, mitä sinne ottaisit mukaan? - ”Luettavaa
pitäisi olla ja käsitöitä. Joku vanha ristipistomalli!”
Jos
voisit palata aikakoneella menneisyyteen johonkin tiettyyn hetkeen
tai ajanjaksoon, minne matkaisit? - ”Mä haluaisin mennä katsomaan
Globe-teatteriin jotain esitystä, vaikkapa "Romeon ja Julian"
kantaesitystä. ”
Mitä
aiot tehdä seuraavaksi? ”Lähden tästä Nokialle meidän tontille
katsomaan, että mitä ne on saaneet aikaiseksi siellä
talonrakennushommissa.”
Bernard
Pivot´n kymmenen kysymystä :
-
Mistä sanasta pidät eniten? - Äiti
-
Mistä sanasta pidät vähiten? - Kyyninen
-
Mikä sytyttää sinut? - Rakkaus
-
Mikä sammuttaa intohimosi? - Kyynisyys
-
Suosikkikirosanasi? - Luvattoman usein v-sana
-
Mitä ääntä rakastat? - Kissan kehräystä
-
Mitä ääntä inhoat? - Lusikka osuu kivilautaseen
-
Mitä muuta kuin omaa ammattiasi haluaisit kokeilla? - Vaate- tai
korusuunnittelua
-
Missä ammatissa et haluaisi olla? - Matematiikanopettaja, heh!
-
Jos Taivas on olemassa, mitä toivot Jumalan sanovan sinulle kun
saavut Taivaan porteille? - Tervetuloa!
Huom. Tammikuussa 2015 tulee TTT:ssä ensi-iltaan "Valokuvavarkaat"-niminen näytelmä, jossa Teijalla on kuvataiteilijan rooli. Omat kuvani olivat valaistukseltaan hiukan huonoja, joten siksi käytän tässä Kari Sunnarin ottamia kuvia.
Ei kommentteja:
Lähetä kommentti
Heräsikö ajatuksia? Iloiten otan vastaan kaikki kommentit (ne tosin julkaistaan vasta hyväksynnän jälkeen, roskapostin vuoksi).